I go over to myself.
I read a poem called "The Half-Finished Heaven",
first in Swedish.
Den halvfärdiga himlen
Modlösheten avbryter sitt lopp.
Ångesten avbryter sitt lopp.
Gamen avbryter sin flykt.
Det ivriga ljuset rinner fram, även spökena tar sig en klunk.
Och våra målningar kommer i dagen, våra istidsateljéers röda djur.
Allting börjar se sig omkring. Vi går i solen hundratals.
Var människa en halvöppen dörr som leder till ett rum för alla.
Den oändliga marken under oss.
Vattnet lyser mellan träden.
Insjön är ett fönster mot jorden.
"The Half-Finished Heaven".
"Cowardice breaks off on its path.
Anguish breaks off on its path.
The vulture breaks off in its flight.
The eager light runs into the open.
Even the ghosts take a drink.
And our paintings see the air, red beasts
of the ice-age studios.
Everything starts to look around.
We go out in the sun by hundreds.
Every person is a half-open door leading to a room for everyone.
The endless field under us, water
glitters between the trees.
The lake is a window into the earth."